Öppna den.
Låt bli.
- Vi måste se om det finns något... - Jag vet.
Men inte än.
Vi väntar en stund.
Phillip, vi har ont om tid.
Det är mörkret som stör dig. Ingen känner sig trygg i mörkret.
Åtminstone ingen som har varit barn. Jag öppnar draperierna.
Mycket bättre.
Vilken vacker kväll.
Synd att vi inte kunde göra det med draperierna fråndragna, i solljus.
Men man kan ju inte få allt, eller hur?
Vi gjorde det i alla fall på dagen. Mår du bättre, Phillip?
- Ja. - Bra. Lägg undan de där.
Lägg dem i min skrivbordslåda, bakom plåtlådan.
Det här är ett museiföremål nu.
Vi borde bevara det åt eftervärlden,
fast det är fin kristall, och jag gärna vill bevara servisen komplett.
Ur det här glaset drack David Kentley sin sista drink.
Det borde ha varit ginger ale eller öl.
Jag tyckte att det var otypiskt
för David att dricka något så lågt som whiskey.
Otypiskt för honom att bli mördad också.
Absolut. Men goda amerikaner dör ofta unga på slagfältet, eller hur?
Den här världens Davidar tar bara upp plats,
så därför var han det perfekta offret för det perfekta mordet.
Visserligen hade han gått på Harvard.
Så det kanske kan ses som dråp i självförsvar.
Han är död och vi dödade honom. Men han är fortfarande här.
Om mindre än åtta timmar vilar han tryggt på botten av en sjö.
Men till dess är han här.
- Vad gör du? - Den är inte låst.
Desto bättre. Det är mycket farligare.
Förresten är låset gammalt och fungerar inte.
Jag önskar att det fungerade och att han var borta härifrån.
Jag önskar att det var någon annan.
Det är lite för sent för det, eller hur?
Vem skulle du föredra? Kenneth?
Jag vet inte. Ingen vore väl bättre eller sämre än någon annan.
Jo, kanske du. Du skrämmer mig.
Det har du gjort ända sedan första dagen i internatskolan.
Det ingår väl i din charm, antar jag.
Jag bara skojar, Brandon.
Jag klarar inte det här lika bra som du. Därför är jag lite gnällig.
- Det är väl rätt dumt? - Ja, mycket.
Får jag en drink nu?
För all del. Det här måste firas. Det kräver champagne.
- Champagne? - Jag ställde in en flaska i kylen.
- När gjorde du det? - Strax innan David kom.
Du var visst säker på framgång?
Givetvis.
Jag gör aldrig något såvida det inte blir perfekt.
Jag har alltid önskat att jag var mer konstnärlig.
Tja, även mord kan vara en konstart.
Förmågan att döda kan vara lika tillfredsställande som förmågan att skapa.
Phillip, inser du att vi lyckades utföra det precis som vi planerade?
Inte en enda pytteliten detalj gick fel. Det var perfekt.
- Ja. - Ett felfritt mord.
Vi dödade för farans skull och för dödandets egen skull.
Vi är sannerligen och angenämt levande.
Inte ens champagne är värdigt oss eller denna tilldragelse.
Men jag tar lite ändå.
Inte är du väl rädd längre?
Du får ju inte känna fruktan. Det får ingen av oss.
Det skiljer oss från vanliga människor.
Folk pratar om det perfekta brottet, men ingen begår det.
- Ingen begår mord enbart för... - Låt mig.
...experimentet att utföra det.
Bara vi.
Du är väl inte rädd längre?
Nej.
Inte ens för mig?
- Nej. - Bra.
Men du förbluffar mig, som alltid.
Det är ännu bättre.
Skål för David, förstås.
- Brandon, vad kände du? - När?
Under tiden.
Jag vet inte riktigt. Jag minns inte att jag kände något alls.
Tills hans kropp blev slapp,
och jag visste att det var över.
Och då?
Då kände jag mig otroligt upprymd.
Vad kände du?
Jag...
Tror du att partyt är ett misstag?
Nej, det är det inspirerade sista penseldraget på vårt verk.
Det är ännu mer, det är konstnärens signatur.
Att inte ha det vore som att...
Som att måla en tavla och inte hänga upp den?
Det var inget vidare passande ordval.
Det kanske blir lite för passande, på grund av partyt.
Struntprat. Det här blir det mest spännande partyt någonsin.
- Med de gästerna? - Visst är de tråkiga.
Kentleys kunde inte vara tråkigare, men det är nödvändigt att de kommer.
De är ju faktiskt Davids mor och far.
Det gör det inte lättare att prata med dem.
Oroa dig inte. Janet smörar säkert för dem, stackars flicka.
Hon har satsat allt på att fånga David.
Jag har en känsla av att hon inte kommer att lyckas.
- Och du? - Jag också.
Tja, hon kan byta tillbaka till Kenneth i kväll.
Håll med om att det var omtänksamt av mig,
med tanke på vad som hänt nyligen, att...
- Phillip. - Vad är det?
- Ta den andra. - Varför?
Följ med mig bara.
- Vad är det? - Du ska få se. Det är lysande!
Vad i helsike håller du på med?
Jag gör vårt verk till ett mästerverk.
- Brandon, du går för långt. - Varför då? Vad menar du?
Jag tyckte att det vore trevligt att äta middag här.
På den här.
Visst är det en bra idé?
På det här sättet kommer ingen att försöka öppna den.
Jag tror inte att du uppskattar mig, Phillip.
Jag börjar göra det, Brandon.
Kom, vi har ont om tid.
Mrs Wilson kommer snart tillbaka.
Glömde du låna hennes nyckel? Jag borde inte ha litat...
Jag glömde inte. Jag har den. Jag sa att jag hade tappat min.
- Bra. - Hur tänker du förklara det här för henne?
- Det tänker jag inte. - Vi måste ha en ursäkt.
Vi vill inte lämna vår hedersgäst ensam under middagen.
Vi måste ha en ursäkt för de andras skull.
Okej. Låt mig tänka.
Du blir alldeles för lätt upprörd, Phillip.
Vi har en mycket enkel ursäkt
just här.
Vad är du orolig för?
Gamle mr Kentley vill helst titta på böckerna.
Det passar bra att ha dem fint utlagda på middagsbordet
där den stackars gamle mannen lätt kan komma åt dem.
Visst är vi omtänksamma? Väldigt...
Hallå? Givetvis.
- Börja med böckerna... - Vem var det?
Mrs Wilson.
Brandon.
Brandon!
Vad i helsike? Du borde veta bättre än att...
Vad är det?
- Dra ut det bara. - Jag kan inte.
Om mrs Wilson var här skulle hon göra det åt dig.
En sådan idiotisk uppvisning inför någon
vore likvärdigt med en bekännelse.
Ta nu de här och samla dig.
Om du låtit mig ha lyset på förut,
- så hade jag sett det. - Okej! Du är fullkomlig.
Det måste vi vara. Vi var överens om att
vi bara kunde bli skyldiga till ett brott.
Brottet att begå ett misstag. Att vara svag är ett misstag.
- För att det är mänskligt? - För att det är alldagligt.
Jag låter ingen av oss böja sig...
Ni är skyldig mig 2 dollar och 40 cent för taxin, inklusive dricks.
Det var trafiken som försenade mig.
Det gör inget. Vi väntade er inte tillbaka förrän nu.
Jag gick till fem olika affärer för patén vi gillar.
Men vilka priser! Det kändes onödigt att kasta bort våra pengar.
Så jag gick bort till den lilla delikatessaffären där mr Cadell handlar.
Men jag säger bara det, nästa gång vi har ett party tänker jag...
God kväll, mrs Wilson.
Vad gör ni med mitt bord, om jag får fråga?
Vi bara flyttar in sakerna hit.
Nå ja...
Jag tyckte själv att bordet var väldigt fint dukat.
Det var det.
Men mr Kentley vill titta på de gamla böckerna jag hade i kistan.
Inte vill ni väl att den stackars gamle mannen
ska behöva stå på knä för att se dem?
- Jag tycker att det ser besynnerligt ut. - Besynnerligt?
Mycket. Särskilt kandelabrarna. De hör inte alls hemma där.
Tvärtom. Jag tycker att det påminner om ett ceremoniellt altare
som man kan överhopa med mat för vår offerfest.
Överhopa, ja. Det finns inte rum för mig att duka ordentligt.
- Eller hur, mr Phillip? - Ni klarar det säkert.
Ni två tar kål på mig. Vad ska vi göra med böckerna?
Vi lägger ut dem på matsalsbordet.
Dum idé, om ni frågar mig.
Jag har inte tid att stå här och diskutera.
Men nog är det besynnerligt.
- Vad är det? - Jag trodde att hon skulle märka.
- Märka vad? - Repet, förstås.
- Brandon, vi måste gömma det. - Varför?
- Ja. Det är bara en repstump.
En vanlig hushållsartikel. Varför gömma det?
Den hör hemma i kökslådan.
- Mrs Wilson? - Ja?
Det finns champagne i kylen.
- Vi ska väl inte bjuda på champagne? - Jo då.
Jaså, blir det ett sådant party. Bäst att jag snyggar till mig.
Mr Cadell brukade bara servera champagne vid mycket högtidliga tillfällen.
Faktiskt drack han och jag ett glas tillsammans på min födelsedag.
I kväll får ni chansen att förnya den romansen.
Får jag? Mr Cadell kommer.
Kära nån. Mr Cadell är väldigt trevlig.
- Kommer Rupert? - Ja, sa jag inte det?
- Jag trivdes hos mr Cadell. - Nej, det gjorde du inte.
Vilken gentleman!
En del säger att han är lite speciell, men jag...
Ni kunde väl låta mig prata färdigt.
Jag trodde att du gillade Rupert.
- Det gör jag. - Då så.
Av alla människor på jorden
är Rupert Cadell den troligaste att fatta misstankar.
Han är den ende som kan uppskatta vår sida av saken, den konstnärliga.
- Det gör det spännande. - Kul att höra. Mig skrämmer det.
- Jag vet... - Tala inte så högt.
Det hade varit för enkelt med de andra, och för långtråkigt.
Jag funderade faktiskt på att erbjuda Rupert att delta.
- Varför inte? Ju fler desto bättre. - Han hade inte vågat.
Intellektuellt sett hade det fungerat. Han är ett geni.
Men han är lite för nogräknad.
Han kunde tänka ut och beundra handlingen
men aldrig handla själv.
Där är vi överlägsna.
Vi har mod, vilket Rupert saknar.
Mr Cadell skadade benet i kriget på grund av sitt mod.
Ni har skjortärmen i sellerin, mr Phillip.
De är här. Är vi redo?
- Så redo vi kan bli. - Och hör på.
Spela inte bara piano, utan ät något också så att ni inte blir för mager.
Och låt dem inte äta upp all paté innan ni hinner smaka.
Låt oss hoppas på framgång. Akta min bricka.
Ta in den i köket. Jag öppnar.
Det hade inte varit så jäktigt om ni hade behållit min dukning
- och lämnat böckerna... - Nu börjar det roliga.
- Hej, kom in. - Hur står det till, Brandon?
- Bra. Lägg hatten där. - Tack.
Det var länge sedan.
Ja, det var därför jag lät så dum i telefon.
Jag blev väl överraskad.
- Hej, Kenneth. Kul att se dig. - Tack detsamma.
- Har du gjort något särskilt på sistone? - Inget att tala om. Och du?
Bara försökt bli redo för proven.
Jag måste alltid börja plugga före alla andra.
- Är jag först? - Det stämmer.
Varför kommer jag alltid för tidigt?
Förmodligen för att du alltid kommer i tid.
Mrs Wilson, champagne.
Är det någon som fyller år?
Se inte så orolig ut, Kenneth. Det är snarast motsatsen.
Motsatsen?
Phillip bjuder världen temporärt farväl i kväll.
Jag kör honom upp till Connecticut efteråt.
Vart ska du?
Jag ska hälsa på Brandons mor i några veckor.
- Jag ska låsas in. - Vad?
För att han ska öva sex timmar om dagen. Jag ordnade äntligen en debut för honom.
- I stadshuset, faktiskt. - Underbart.
Jag hoppas att du tar dem med storm.
Tack.
- Mycket dekorativt. - Tycker ni det?
- Tänk. - Vad är det?
- Jag känner mig rätt hedrad. - Hur så?
Det liknar en mindre avskedsfest.
Vi slår faktiskt två flugor i en smäll.
- Partyt är även för mr Kentley. - Davids far?
Ja.
Kommer David?
Givetvis.
Vem mer kommer?
Ingen du inte känner, om det oroar dig.
- Kentleys, Janet Walker. - Janet?
Ja. Jag trodde att du skulle bli glad att träffa henne.
Är du inte det?
Brandon, Janet och jag har gjort slut. Visste du inte det?
Jag beklagar, det visste jag inte.
Men du visste, Phillip.
Jag hörde vaga rykten, men jag bryr mig aldrig om sådana.
- Jag önskar att du hade gjort det. - Varför?
- Tja, Janet och David är... - Hej, mrs Wilson.
- Får jag? - Varsågod.
Och upp med hakan. Jag har en märklig känsla av
att dina chanser hos henne är mycket bättre än du tror.
- Vad menar du? - Janet!
Hej. Ängel!
Akta mitt hår, det tog flera timmar. Du doftar jättegott.
- Vad är det? - Rakvattnet du gav mig i julklapp.
- Jag har alltid haft god smak. - Det stämmer. Du ser betagande ut.
Inte när allt äntligen är betalt.
Vad det roligt? Jag vet aldrig när jag är rolig.
När jag försöker vara rolig gör jag bara bort mig.
- Phillip, raring. - Hej.
Vad är det för rykte jag hör om dig och stadshuset?
Du kommer säkert att lura oss alla och bli...
- ...hemskt berömd. - Ni har visst träffats.
- Hej, Ken. - Hej, Jan.
Så fascinerande. Jag verkar ha tappat farten.
Vad säger du om lite champagne?
"Hej, champagne."
Du ser vad jag menar om att försöka vara rolig.
- Hur står det till, Ken? - Bara bra, tack.
- Hur är ditt nya jobb? - Vad jobbar du med?
Skriver samma tråkiga artiklar om hur man håller kroppen vacker.
- För vem den här gången? - En stökig liten tidskrift, Allure.
Tack, kompis.
- Visst är tavlan ny? - Ja. Gillar du den?
- Vad är det? - Den är ny. Ung, amerikansk primitiv konst.
Jag har en ung amerikansk syster.
Hon är bara tre, och hennes målningar är verkligen primitiva.
- Ditt fä. - Hur så?
Såg jag inte en annan ny tavla i foajén?
Jag tror inte det? Vilken då?
- Kommer någon annan förutom mr Kentley? - Ja, en annan gammal vän till dig.
- Den här. - Ännu äldre.
Vem då?
- Jag skulle kunna strypa dig. - Vad har jag gjort nu?
Ibland är ditt sinne för humor lite för maliciöst.
Vad pladdrar du om?
- Varför bjöd du Kenneth? - Varför inte?
Det vet du mycket väl.
Vi bröt upp för länge sedan och jag är nästan förlovad med hans bäste vän.
- David? - Ja, David.
Så allt är jättetoppen.
Förlåt mig, det är lite svårt att hänga med i alla dina romanser.
Efter mig var det Kenneth, och nu är det David.
Varför bytte du från Kenneth till David egentligen?
- För att han är trevligare, så klart. - Och rikare.
Det där var lågt, även för att vara du.
Gav mig lågt betyg i uppförande.
- Hur smakar drinken? - Bra.
För hur många år sen sa jag "Det kittlar"? Och säg inget.
Jag hörde att Rupert kommer.
Han är inbjuden, men man vet aldrig med Rupert.
- Jag hoppas att han kommer. Hur mår han? - Vem är det?
Rupert Cadell var vår husfar på internatskolan.
Husfar för er tre små raringar?
Fyra små raringar. Han försökte tappert att undervisa David också.
Rupert är visst förläggare nu, va?
Framgångsrik? Han kanske kan ge mig jobb.
Rupert ger bara ut böcker han gillar, vanligtvis filosofi.
- Liten text, svåra ord, säljer dåligt. - Just det.
Rupert är väldigt radikal.
Visste ni att han väljer ut böcker på antagandet
att folk inte bara kan läsa utan även tänka?
- Märklig typ, men jag gillar honom. - Det har du alltid gjort.
Gosse, vilka djupa diskussioner du och Rupert brukade ha i skolan.
Brandon satt uppe till sent vid mästarens fötter.
Brandon vid någons fötter! Vem är den här Rupert?
Han brukade berätta märkliga saker.
Jaså? Vad för saker?
Kenneth menar nog Ruperts irritation över sociala konventioner.
Han anser till exempel att mord är ett brott för de flesta, men...
- Ett privilegium för de utvalda. - Ja.
Ett privilegium för vilka utvalda?
Tack, mrs Wilson. Jag öppnar.
- Mr Kentley. Så roligt att ni kunde komma. - Tack, Brandon.
Min fru är sjuk, så jag tog med min svägerska, mrs Atwater.
Hon hälsar på hos oss.
- Trevligt att ha er här, mrs Atwater. - Trevligt att få komma.
Jag har varit i New York i två veckor. Alice har varit sjuk nästan hela tiden,
och Henry bara katalogiserar sitt bibliotek.
Nej, Anita. Det händer att jag läser en bok också.
Men jag är ju på besök, Henry. Det här är bara mitt andra party.
- Det är väl bara... Tack. - Låt mig ta era ytterkläder.
- Tråkigt att mrs Kentley är sjuk. - Bara en förkylning.
Förkylningar kan vara väldigt farliga den här årstiden.
Jag hoppas att hon stannar i sängen och dricker mycket fruktjuice.
- Det gör hon, tack. - Det gör susen.
Är förkylningar farliga i den här värmen? Det förstår jag inte.
För precis två år sedan hade jag själv en sommarförkylning.
Jag var sängliggande i tre veckor.
- Läkarna skulle just... - Ursäkta. Den här vägen, mrs Atwater.
- ...särskilt vid partyn. - Särskilt vid det här partyt.
Det här är obegripligt för mig.
- David! - Nej.
Ni tar fel. Det här är Kenneth Lawrence.
Förlåt mig.
Ingen orsak. Många tar fel på Kenneth och David,
även folk som inte är närsynta.
Vi har inte fått tillfälle på sistone att lägga märke till likheten.
- Du har väl inte studerat? - Jag har försökt.
Kära nån. Likheten är bara ytlig.
Ni känner visst miss Walker.
Janet, kära du.
Jag läste ditt horoskop precis innan vi kom.
- Berätta. - Stjärnorna är väldigt gynnsamma.
De talar om ett giftermål mycket snart
med en lång, ljushårig ung man med en härlig far.
- Snälla Anita, det sa jag för en vecka sedan. - Kanske det.
- Men stjärnorna bekräftar det. - Underbart.
Mrs Atwater, det här är mr Phillip Morgan.
- God dag. - Ni har skadat handen.
- En bagatell, ett litet skärsår. - Hur gick det till?
Glaset var sprucket och gick sönder, helt enkelt.
Lite champagne, mrs Atwater?
Väldigt gärna.
Pappa brukade dricka ett glas varje förmiddag kl. 11 .00.
Men Henry tycker inte om det.
Mr Kentley, lite champagne?
Jag föredrar whisky och vatten, tack.
Är David här?
Jag trodde att han skulle komma med er.
Han ringde och sa att vi skulle ses här.
Varifrån ringde han?
Husan svarade. Han var på klubben och studerade inför proven.
Tennis.
Problemet med David är att han inte behöver studera. Han är för klipsk.
- Tja, David klarar sig utmärkt. - Tack.
- Hur mår mrs Kentley? - Som vanligt, en förkylning den här gången.
Jag hoppas att David kommer snart. Hon ville att han skulle ringa.
David är hennes enda barn.
Han är mitt enda barn också, men jag låter honom gärna växa upp.
Ska jag ringa henne och säga att han är försenad?
Nej, skäm inte bort henne, Janet.
David kanske stannade till och hälsade på henne.
- Mr Kentley? - Får jag låna telefonen?
- Givetvis. Den finns i sovrummet. - Så mysigt.
- Är du redo för ett glas till? - Strax.
Nu är jag det, tack.
Charmerande ung man. Jag önskar att David träffade honom mer.
Ja. Jag går och ringer.
Kenneth, ditt glas är nästan tomt.
- Jag är nöjd, tack. - Vill du ta med det här till Janet?
Visst. Hur så?
Inget särskilt. Det är hennes. Jag tänkte att du ville ge henne det.
- Hon är i sovrummet och ringer. - Och då skulle David komma in.
Nej, det vore en för stor chock.
- När är du född? - Den 14 juli.
Kan ni verkligen utläsa min framtid?
Jag är visserligen bara amatörastrolog.
- Ni är säkert väldigt skicklig. - Jag gör så gott jag kan.
Vill du veta om din konsert kommer att bli en framgång?
- Ja. - Låt mig se.
Du är född den 14 juli.
Kräftan, ett månbarn.
Du är starkt påverkad av månen. Får jag se dina händer?
Du minns inte möjligtvis klockslaget för din födelse?
Nej.
Fina fingrar. Starka. Konstnärliga.
Och konserten?
De här händerna kommer att ge dig stor berömmelse.
Mycket stor.
Jag känner mig lyckligt lottad i dag.
- Jag är närvarande vid den stora premiären. - För vad?
- För er samling, så att säga. - Givetvis.
Tänker du spela? Så härligt.
- Er fru hälsar. - Var inte David där?
Nej. Han kommer nog strax.
- Ditt handlag har förbättrats, Phillip. - Rupert!
Jag började tro att du inte skulle komma.
Du känner mig bättre än så.
Mrs Atwater, det här är mr Rupert Cadell.
- Angenämt. - Tack.
- Mr Kentley. - God dag, mr Kentley.
Rupert Cadwell, husfar vid Somerville?
Jag var det tidigare.
- Ni måste ha undervisat min son, David. - Ni smickrar mig.
- Hur står det till? - Hej, kompis.
- Miss Walker. - Hur visste du det?
- Brandon har talat om dig. - Gjorde han mig rättvisa?
Förtjänar du rättvisa? Men titta!
Lille Kenneth Lawrence. Så stor du har blivit.
- Hej. - Snälla Kenneth.
Skolan är över. Du får säga det.
Rupert, du är dig lik. Så roligt att se dig igen.
- Hur så? - Tja...
Jag bara skämtar. Väldigt roligt att träffa dig igen.
Det där är misstänkt likt champagne.
Det är det.
Väldigt fin champagne också. Vad firar vi?
Jag berättade ju det på telefon.
Det började som ett litet party för mr Kentley, så att han kunde titta på förstautgåvorna.
Sen skulle Phillip och jag åka ut på landet...
Ja, du berättade det också, Brandon.
- Gjorde jag? - Ja.
Tja, jag tänkte göra det till ett slags farvälparty för Phillip.
- Därav champagnen? - Ja.
- Jag förstår. - Det är sant.
Du stammar alltid när du är entusiastisk.
Jag brukar bli entusiastisk när jag ger ett party.
- Verkligen? - Mr Cadell?
Mrs Wilson.
Vad har vi här?
Jag skaffade den där patén ni tycker om.
Jag tycker inte om den längre.
- Inte! - Nej, jag bara retas. Jag bara retas.
- Ni är för hemsk. - Tack. Tack.
Bäst att ni börjar skära upp.
Resten är här alldeles strax.
Mr Brandon! Jag hittade det.
Jag har ingen aning om vad hon hade förlagt.
Den underbara mrs Wilson.
Jag kanske gifter mig med henne.
Det ser delikat ut. Jag hoppas att David kommer snart.
- Ja, var är David? - Jag har ingen aning.
Han är så försenad att mr Kentley börjar bli irriterad.
- Och du? - Jag? Jag är hungrig.
Brandon, vad ska det här föreställa?
- En brudkista jag köpte i Italien. - Jag menar, varför står maten på den?
Jag har gjort matsalen till ett bibliotek.
Typiskt dig att komma på nya sätt att använda en kista.
Det fanns alltid med kistor i godnattsagorna han berättade på internatskolan.
The Mistletoe Bough, det var din favoritsaga, eller hur?
- Vad handlade den om? - Jag minns inte precis hur den började.
- Den handlade om en söt ung flicka... - Hon skulle gifta sig.
Dagen för bröllopet gömde hon sig i en kista på skoj.
- Just det. - Tyvärr gick den i baklås.
Femtio år senare fann man hennes skelett.
- Så skojfrisk blir jag nog inte. - Ta för er, allihop.
På tal om skelett, har ni sett den nya filmen på The Strand?
- Ja, jag älskade den. - Gjorde du? Bra.
Jag gillade inte den nya flickan. Definitivt skorpion.
Jag gillade henne inte heller, men hennes kläder var fantastiska.
- Helt gudomliga! - Himmelska!
Jag måste se den.
Den man jag brinner för är James Mason.
- Är han bra? - Helt fantastisk!
Så attraktivt hotfull! Tjurens stjärnbild, ni vet?
- Mycket envis. - Verkligen?
Men jag har en bekännelse.
Jag tror att jag gillar Mason lika mycket som Errol Flynn.
- Jag väljer Cary Grant. - Jag också!
Stenbocken. Han hoppar så fantastiskt!
- Vilken... - Ja.
Absolut.
Han var så spännande i den där nya filmen med Bergman.
Vad heter den nu igen? "Någonting av någonting."
Nej, det var den andra. Den här hette bara "Någonting". Den var liksom... Ni vet?
- Jag har namnet på tungan. - Jag också.
Den hette bara "Någonting". Jag är helt säker. Jag älskade den.
- Och Bergman! - Hon är en typisk jungfru!
- Som alla de där... Ni vet? - Hon är härlig, tycker jag.
Jag gick på bio en gång och såg Mary Pickford.
Jag var galen i henne! Visst älskade ni henne?
Jungfrutypen, som alla de där...
- I vilken film såg ni henne? - Jag minns inte riktigt.
"Någonting någonting."
Eller var det bara "Någonting"? Något åt det hållet.
- Jag tvivlar på att du såg den. - Verkligen?
Ta det lugnt med patén, kära ni.
- Kalorier. - Kenneth, var inte så artig.
Phillip, är du snäll och hjälper mrs Atwater?
Gärna. Sätt er. Jag hämtar maten åt er.
Tack så mycket, kära ni.
Jag ber om ursäkt för David. Jag undrar vad som uppehåller honom.
Han är bara i staden i helgen,
och David är en mycket populär ung man.
Låt mig hjälpa till. Ljust eller mörkt?
Lite av båda åt mrs Atwater.
- Och du? - Jag äter inte sådant.
Lustigt. Jag har aldrig träffat någon som inte äter kyckling.
Har du, Brandon? Jo, det har du säkert.
- Varför äter du inte kyckling, Phillip? - Jag gör det inte, bara.
Det måste finnas ett skäl.
Freud säger att det finns skäl till allt. Även för mig.
Det finns inget skäl, Janet.
Jag vill minnas att du har ett lustigt skäl, Phillip.
- Eller hur, Brandon? - Ja.
Jag förstod att det fanns ett. Vad är det?
Det är inget särskilt.
- Jag finner det fascinerande. - Berätta, snälla Brandon.
Det hände för cirka tre år sedan i Connecticut.
Min mor har ett ställe där.
Vi skulle äta kyckling, så vi gick bort till farmen.
Det var en härlig söndagsmorgon på försommaren.
Kyrkklockorna slog från andra sidan dalen.
Och på gårdsplanen gjorde Phillip samma sak med två eller tre höns.
Kära nån!
Han brukade utföra den sysslan mycket skickligt.
Men den morgonen tog han inte i tillräckligt,
för en av de tilltänkta rätterna gjorde plötsligt uppror.
- Liksom Lasarus reste den sig... - Det är lögn!
Phillip!
Inte ett ord av det han säger är sant.
- Jag har aldrig dödat en höna. - Phillip...
Jag har aldrig vridit nacken av en höna, och det vet du.
Förlåt mig, men det verkade så lustigt
att ni två blir så upprörda över en gammal död höna.
Ursäkta. Vi var löjliga och oförskämda.
Jag ber om ursäkt både för oss och för historien.
Se där.
- Är det över nu? - Tyvärr, Rupert.
Synd. Vi hade kunnat få se er vrida nacken av varandra
- istället för en höna. - Snälla mr Cadell!
En mans heder stod på spel.
Jag tycker själv att en höna är ett lika bra skäl för mord
som en blondin, en madrass full med pengar
eller några andra av de vanliga, fantasilösa skälen.
Inte rättfärdigar du väl mord, Rupert, om jag får fråga?
Det får du, och det gör jag. Tänk på alla problem det skulle lösa.
Arbetslöshet, fattigdom, att köa för teaterbiljetter.
Jag har verkligen haft hemskt svårt
att få biljetter till den nya musikalen, vad heter den?
- Ni vet. - "Någonting" med vad heter hon nu igen?
Kära mrs Atwater, noggrann användning av avtryckarfingret
skulle göra två säten i första raden tillgängliga direkt.
Och har ni haft problem att få bord i våra lyxrestauranger?
- Hemska! - Mycket enkelt.
Ett svep med kniven, så är det bara att gå till bordet.
Nej, ni måste kliva över hovmästarens kropp.
Tack, här är ert bord.
Rupert, du är för dråplig.
Jag vet en hotellportier jag gärna skulle knivhugga.
Beklagar, knivar får inte användas på hotellanställda.
De tillhör kategorin som ska dödas genom långsam tortyr.
Liksom fågelskådare, små barn och steppdansörer.
Hyresvärdar är en annan sak.
Behöver ni en lägenhet? Kalla på miss Fönsterlod
på avdelningen för trubbiga föremål.
Vilken underbar idé!
Om man behöver något, så bara...
Men då skulle vi ju alla mörda varandra.
Nej då.
Mord är, eller borde vara, en konstart.
Kanske inte en av de största, men ändå en konstart.
Därför borde privilegiet att utföra det vara reserverat
för fåtalet verkligt överlägsna individer.
Offren är ändå underlägsna varelser vars liv saknar vikt.
Givetvis. Jag vill poängtera att jag inte håller med extremisterna
som vill ha fri jaktsäsong för mord året runt.
Personligen skulle jag föredra en "strupskärarvecka".
Eller en "strypardag".
Det är väl ett tecken på begynnande senilitet, men jag medger
att jag inte uppskattar den sortens morbida humor.
Tja, humorn var oavsiktlig.
- Ni menar väl inte allvar? - Givetvis gör han det.
- Ni driver med mig. - Nej. Varför tror ni det?
Brandon, uppfattningen att mord är en konstart
som några få överlägsna varelser ska få praktisera...
Bara vissa tider!
- Nu vet jag att ni skojar. - Inte alls.
- Jag är en mycket seriös person. - Får jag då fråga
vem som avgör vilka som är underlägsna och därmed lämpliga att mörda?
De få som har privilegiet att få mörda.
Och vilka är de?
Jag själv, Phillip,
möjligen Rupert.
Beklagar Kenneth, du är uträknad.
- Jag menar allvar. - Vi också, mr Kentley.
Dessa få är människor med sådan intellektuell och kulturell överlägsenhet
att de står över traditionella moralbegrepp.
Gott och ont, rätt och fel uppfanns för vanliga människor,
de underlägsna, för de behöver dem.
Då instämmer du i Nietzsches teori om övermänniskan.
- Det stämmer. - Det gjorde Hitler också.
Hitler var en paranoid vilde.
Hans fascistiska övermänniskor var enfaldiga mördare.
Jag skulle hänga alla som blev kvar.
Men främst för att de var enfaldiga.
Jag skulle hänga alla inkompetenta dårar. Det finns för många i världen.
Då kanske du borde hänga mig,
för jag är så dum att jag inte vet om du menar allvar.
Hur som helst vill jag inte höra mer om ditt, ursäkta, förakt för mänskligheten
och morallagarna i den värld jag anser civiliserad.
- Civiliserad? - Ja.
Kanske är den så kallade "civilisationen" hyckleri.
- Kanske. - Lyckligtvis har Rupert...
- Mina herrar... - ...intelligens och fantasi nog...
Snälla Brandon, nu räcker det!
Phillip, var la du böckerna du tog fram för mr Kentley?
Jag vill faktiskt gärna se dem själv.
Givetvis. De är i matsalen.
Mr Kentley, vill ni inte se böckerna?
Jag ber åter om ursäkt.
Jag lät mig tyvärr ryckas med.
Ingen fara, pojken min.
Det är nog en fin kollektion. Förstautgåvorna, menar jag.
Ja, jag vill gärna se dem. Får jag låna telefonen först?
Jag vill prata med min fru. Hon kanske har hört ifrån David.
- Givetvis. Den här vägen. - Kära nån, tyvärr har Henry...
- Brandon? - Ja.
Du var väldigt kategorisk nyss.
Tänker du möjligen göra dig av med några underlägsna?
- Jag är impulsiv. Vem vet? - Jag förstår.
- Han är absolut skorpion. - Jag förstår precis vad du menar.
Mrs Atwater, vill ni inte se böckerna?
Hemskt gärna.
Som ung brukade jag läsa en hel del.
Vi gör alla märkliga saker som barn.
Kenneth, kan du inte sätta på radion eller spela några skivor?
Stämningsfylld musik är en god hjälp.
Vilken slug liten rackare han är.
Försöker sammanföra oss igen med romantisk musik.
Ta inte åt dig. Han hittar alltid på sådana saker.
- Jag går till det andra rummet. - För att se böckerna?
Nej, för att Brandon ska se mig.
- Bryr du dig om vad han tänker? - Jag vet vad han tänker!
Han tror att jag bröt med dig för att David är rikare.
Varför går du då?
För att...
För att jag känner mig generad här med dig.
Janet...
- Du trodde inte att jag kunde bli generad, va? - Ärligt talat, nej.
Men det är jag, och jag tycker inte om det.
Du borde också känna dig generad.
Varför?
Du gjorde ju slut med mig.
Det skulle vår vän Brandon gärna vilja veta.
- Vad är det? - Inget. Jag bara tänker.
- På vad? - Kvinnlig fåfänga.
Tja, jag är också generad, för att...
Fortsätt.
Du och David var så goda vänner förut.
Men inte nu längre, och det är mitt fel.
- Jag är en riktig dumbom. - Inte alls.
I varje fall bär jag mig åt som en sådan.
Varför måste jag vara så smart med alla utom med David?
Skojar du inte med David också?
Jag är avspänd med David, tack vare dig.
- Tack vare mig? - Ja.
Den där hemska söndagen vid Harvard när du gjorde slut
tog David med mig på en promenad.
Jag var helt förkrossad.
Jag kunde inte låtsas vara glad.
Jag bara slappnade av och öppnade mig.
Jag berättade om mitt verkliga jag.
Hörde du? Jag hör mig själv säga sådana saker och...
- Var är David? - Du vet,
jag är inte så smart.
Hur så?
Jag insåg aldrig att du...
Brandon och hans stämningsfyllda musik.
Du är kär i David, eller hur?
Ja.
- Jag förstår inte. - Vad?
Brandon sa något när jag kom.
Han antydde att mina chanser hos dig var bättre,
för David var ute ur leken.
Vänta. Redan innan jag kom visste alltså Brandon att vi...
- Han visste även om dig och David. - Vad?
Han låtsades vara helt ovetande när jag berättade för honom.
- Han sa... - Vad är det som pågår?
Jag vet inte, men jag tänker ta reda på det!
- Brandon? - Ja?
- Får jag prata med dig ett ögonblick? - Visst.
Varför kan han inte lämna folk i fred?
Nå?
- Vad håller du på med egentligen? - Jag tänkte hämta kaffe, om du vill ha.
Sluta. Jag vill veta hur du kunde ha mage att säga till Kenneth
att han inte behövde oroa sig för mig och David längre?
Så sa jag väl inte precis, Kenneth?
Du antydde det, och jag vill veta varför.
En del kvinnor är charmerande när de är arga, Janet.
- Tyvärr hör du inte till dem. - Lägg av, Brandon.
Se där. Ridderligheten gör entré!
Jag tror inte att David kommer!
- Vänta och se. - Det behöver jag inte.
Han är aldrig så här sen. Han är jämt punktlig.
Om något hade hänt, hade han ringt.
Jag tror att du medvetet har ordnat så att han inte skulle komma.
Så klipskt av mig!
Jag anade att du inte bara kunde ge ett party för mr Kentley.
Du måste lägga till något som passar ditt vridna sinne för humor.
Jag hoppas att det roade dig. Mig roade det inte!
- Han är omöjlig. - Bry dig inte om honom.
- Något på tok? - Nej.
Men Janet har en förmåga att vara jobbig ibland.
Men jag borde väl...
Vad menar du med "Något på tok"?
Du planerar alltid partyn så väl. Märkligt om något går på tok.
Hon saknar visst David.
Det börjar faktiskt jag också göra.
Gör vi inte det allihop?
Två desserter, mr Cadell?
- En för mig och en för er, min kära. - Mr C.
De andra verkar inte vara på humör för glass.
Nej, fast de kunde behöva kyla av sig lite allihop.
Det är ett märkligt party, men jag är inte förvånad.
- Hur så? - Jag kände det på mig i morse.
Båda två måste ha vaknat på fel sida.
De har varit nervösa hela dagen!
Enligt mr Brandon är han alltid nervös när han ska ge ett party.
Det är första gången jag ser det. Jag brukar få förbereda allt
på mitt eget sätt, men titta här, de har knappt smakat kycklingen!
- Vad var annorlunda i dag? - Allt!
Mr Brandon jäktade på mig att städa och duka bordet.
Och det var så fint!
Men när jag skulle skynda mig ut för att handla,
sa han åt mig att ta hela eftermiddagen på mig.
Hela eftermiddagen, efter brådskan på morgonen.
- Sa han varför? - Nej. Bara ett infall, antar jag.
När jag kom tillbaka var han och mr Phillip väldigt osams.
Vad gällde det?
Men mr Cadell, även om jag visste det, tror ni att jag skulle skvallra?
Jag hoppas det.
- Inte jag inte. - Verkligen?
- Jag tiger som muren. - Jag förstår.
Titta vilken röra! Det blir en massa extra besvär.
När jag har dukat av här
måste jag städa undan böckerna från matsalsbordet,
bära in dem hit och lägga tillbaka dem i kistan
där de låg från början.
- Varför dukade ni här? - Det var inte min idé.
Jag hade dukat i matsalen, och det var jättefint.
På den här finns inte nog med plats.
Klagar hon fortfarande om bordet och hur svårt det är att duka här?
Det är faktiskt mycket mer bekvämt.
Nu behöver inte folk gå hela vägen
till matsalsbordet efter maten och tillbaka hit för att äta.
De har ju gått hela vägen dit nu efter dessert och kaffe.
Mrs Wilson, servera gästerna bara, mästra dem inte.
Nog vaknade man på fel sida, allt.
Jag känner mig smått generad.
Vad menar du?
Jag verkar vara den ende som har trevligt.
Du och mrs Atwater.
Vad är det som pågår?
Stäng av lampan, är du snäll.
Ursäkta.
Jag spelar ogärna med ljus i ögonen.
Vet du, Phillip,
jag blir intresserad när folk undviker att svara på frågor.
Och rätt nyfiken.
- Frågade du mig något? - Ja, jag ställde en fråga.
Vad var det?
Jag frågade: "Vad är det som pågår här?"
- Ett party. - Ja, men ett rätt ovanligt party.
Vad handlar det om?
Vad handlar vad om?
Sluta leka polis, Rupert.
Om du vill veta något, så säg det! Annars...
Lugna ner dig.
- Sluta inte. - Jag vill ha en drink.
Jag hämtar en åt dig. Fortsätt spela. Vad vill du ha? Whisky?
Nej, konjak.
Du är väldigt förtjust i den där melodin, eller hur?
Phillip, jag önskar att jag kunde säga rakt ut vad jag vill veta.
Tyvärr vet jag ingenting.
Jag bara misstänker.
- Jag sa att... - Jag hörde.
- Blir det bra? - Tack.
Det är fint.
- Använder du den här? - Ibland.
Jag trodde att bara nybörjare gjorde det.
- Jag måste säga... - Okej, Rupert, jag frågar dig i stället.
Vad misstänker du?
Det har jag glömt.
- Var är David? - Jag vet inte.
- Hur så? - Brandon vet.
- Gör han? - Visst gör han?
- Inte vad jag vet. - Skärp dig.
Jag vet inte. Fråga Brandon i stället.
Det har jag gjort.
Han är för upptagen med att manövrera de två andra spetsarna i triangeln.
Varför, Phillip? Vad försöker Brandon göra
med Janet och Kenneth?
Vad är det? Vad skrattar du åt?
Inget.
Vad är det? Är jag så fel ute?
Det pågår inget alls, Rupert.
Du är...
...mer allergisk mot sanningen än vanligt i kväll.
- Det är andra gången du inte talar sanning. - Tack. När var den första?
När du sa att du aldrig har vridit nacken av en höna.
Du tar miste. Brandon hittade på det som en del av ett dåligt skämt.
Nej, det gjorde han inte.
Det gjorde han inte.
Om du tänker noga efter, inser du att jag vet varför.
För cirka ett år sedan var jag på farmen. Minns du?
En morgon såg jag dig utöva ditt hantverk.
Du var duktig på att vrida nacken av höns, vad jag minns.
Jag menade bara att Brandons historia inte var sann,
- inte att jag inte dödat några höns. - Men du sa ju så.
Jag tyckte att det var ett olämpligt samtalsämne vid middagen!
- Du kunde ha sagt det. - Okej, då!
Vi äter inte nu, Phillip. Varför ljög du för mig?
- För att jag inte vill prata om... - Om vad?
- Strypa... - Stäng av den där!
- Jag vill att ni ska ha dem. - Det är väldigt generöst av dig, Brandon.
Jag vet att ni uppskattar förstautgåvor mycket mer än jag, mr Kentley.
- Väldigt snällt av dig, Brandon. - Vad är på tok?
Du och Phillip måste komma på middag...
Vad är på tok nu, Phillip?
Vill du inte att mr Kentley ska få böckerna?
Nej. Jag menar, jag struntar i om han får dem, men...
Vad? Vad?
De är klumpigt paketerade, helt enkelt.
David har alltid kunnat ta vara på sig.
Jag vet, men jag förstår inte det här.
Han brukar alltid ringa när han är försenad. Eller hur, Janet?
Ja. Han brukar tjata på mig om att vara mer punktlig.
Inte utan skäl.
Du skulle inte känna igen mig nuförtiden. Jag är punktlig som en klocka.
Det är väldigt okvinnligt, kära du.
Kanske det, men jag föredrar hyfs framför kvinnlighet.
Henry, du låter precis som pappa.
Jag minns en gång när David var liten...
Ta det lugnt, Phillip.
- Rupert misstänker något. - Inte alls. Lugna dig.
- Jag måste ha en drink. - Du har druckit nog. Du...
Släpp min arm!
Du ska inte diktera för mig vad jag ska göra.
Jag gillar det inte och jag accepterar det inte.
Okej, tala lägre!
Jag hoppas att jag inte gjorde Phillip upprörd.
Nej, han har bara druckit för mycket.
- Du verkar också rätt upprörd. - Gör jag?
Ja, det är något som upprör er båda två,
- något som... - Ursäkta mig.
En dam ringer och frågar efter mr Kentley eller mrs Atwater.
Det måste vara Alice. Jag pratar med henne, Henry.
- Gör det. - Till vänster borta i hallen.
- Tack. - Första sovrummet.
Mr Kentley, tror ni att David möjligen är hemma?
Jag vet inte, Janet. Jag hoppas det.
Jag vill inte vara en olyckskorp,
men om David var hemma, skulle väl han ringa i stället för mrs Kentley.
- Eller hur, Brandon? - Jag vet inte.
Den David jag minns var både artig och punktlig.
Det är han fortfarande.
Visst. Men om han inte är hemma, var kan han då vara?
Fråga inte mig. Jag vet inte.
Han kan vara var som helst, på klubben,
eller kanske Bradleys ger ett party, eller kanske han har åkt hem till Janet.
- Varför? - Han kanske tänkte hämta henne trots alls.
Jag ringde hem efter att jag pratat med mrs Kentley.
- Och han var inte där? - Nej. Jag lämnade ett meddelande, men...
Det är lättare att räkna ut var han är nu
om vi vet var han var i eftermiddags. Vad tror du, Brandon?
Jag har ingen aning om var han var i eftermiddags.
Men nog vore det en hjälp att veta var han var?
Jag antar det.
Jag vet att han åkte till klubben för att spela tennis,
- och att han kom fram dit. - Hur så?
Någon ringde därifrån med meddelandet att David skulle träffa oss här.
- Vet ni vem som lämnade meddelandet? - Nej.
Säkert träffade David någon på klubben och ändrade sina planer.
Var du möjligen där i eftermiddags, Kenneth?
Nej. Jag önskar att jag varit det.
Och inte du eller Brandon heller, Phillip?
- Nej. - Knappast. Vi var fullt upptagna
med förberedelserna för partyt.
- Det fanns säkert mycket att förbereda. - Tja, du vet.
Jag förstår. Så ni har inte pratat med David på hela dagen?
Nej. Varför frågar du?
Ifall han hade ringt och sagt att han skulle bli försenad eller så.
Nej. Varken jag eller Phillip har pratat med David
sedan dagen vi ringde och bjöd honom till partyt.
Märkligt.
Vad menar ni?
Jag tyckte att jag hörde David prata i telefon med Phillip i går morse.
- Verkligen? - Ja, det stämmer. Det glömde jag.
Vad pratade ni om? Ringde han om partyt?
Ja, han ville bekräfta klockslaget, det var allt.
- Låt mig hjälpa er. - Tack, mr Cadell.
- Utmärkt. - Det behövs inte, mrs Wilson.
Ni kan lägga tillbaka böckerna i morgon bitti när ni städar.
Jag tänkte inte komma på morgonen.
Det måste ni tyvärr.
- Låt böckerna vara så länge. - Tja, som ni vill.
Henry, Alice har inte hört ifrån David. Hon är hemskt orolig.
- Jag pratar med henne. - Hon la på. Hon började gråta.
- Henry, jag är orolig. - Vad sa hon?
Hon har ringt överallt där han kunde vara. Inte en utan många gånger.
Nu tror hon att han kan ha råkat ut för en olycka.
- Hon vill att du ringer polisen. - Polisen?
Nej, Anita, jag tror inte att det är nödvändigt.
David är inget barn.
Han är säkert oskadd. Jag...
Brandon, jag ska nog åka hem. Min fru behöver mig.
- Det är inte likt David. Han... - Givetvis. Jag förstår.
- Får jag följa med, mr Kentley? - Tack, Janet.
- Jag hämtar era kläder. - Tack.
- Mr Kentley, era böcker. - Visst.
Jag är verkligen ledsen.
Ni kan väl ringa så snart David hör av sig?
Gärna det.
Han dyker säkert upp på något sätt.
- Janet. - Ja?
Det här är knappast rätt tillfälle, men jag är glad att vi fick prata.
Jag också.
- Det blir David också. - Bra.
Tja...
Kenneth, du kan väl följa med?
- Jag tror inte... - Snälla.
- Tack. - Är det din, Janet?
Ja, jag bär den så här.
Tack.
- Jag hämtar min hatt. - Följer du med Janet?
- Ja, vi åker tillsammans. - Nå, vad sa jag?
God natt, mr Kentley. Jag hoppas att mrs Kentley snart mår bättre.
Tack.
Lovar ni att ringa när David hör av sig?
Ja då.
- Tacka Phillip från mig. - Jag hämtar hatten, mr Cadell.
Mrs Atwater, tack för att ni kom.
Tack för att jag fick komma. Så synd att vi måste gå.
Adjö.
- God natt. - Adjö.
Det där är inte er hatt.
- Beklagar att vi förstörde partyt. - Inte gjorde ni det.
Genom att gå så tidigt, menar jag.
- God natt. Var försiktig i trappan, Anita. - Då så.
Jag är klar.
- Tack, mrs Wilson. - God natt, mr Cadell.
- Ska du också gå? - Ja, jag måste. God natt.
God natt.
Får jag hjälpa er med böckerna, mr Kentley?
Tack.
Tack för en härlig kväll. God natt. Det var så trevligt.
Phillip, det här partyt förtjänar att gå till historien.
Skärp dig. Det är över, och det kunde inte ha gått bättre.
- Jo, utan Rupert. - Men han var lysande.
Han hjälpte mig säga det jag ville till de där idioterna.
Han gav partyt just den touch jag förutsåg.
En touch av vad?
Snoka? Spionera? Eller pumpa på upplysningar?
Du anar inte hur ivrigt han frågade ut mig.
Om vad?
Än sen? Du var upptagen med din egen lilla touch.
- Vilken då? - Att paketera böckerna så där.
Jag tyckte att det var toppen. Gillade du inte det?
Nej, Brandon, inte ett dugg.
Du förstör allt med dina små toucher.
Tyst. Mrs Wilson är kvar.
Du är visst fast besluten att bli berusad.
Jag är berusad.
Och lika barnslig som när du kallade mig lögnare.
- Du borde inte berätta den historien. - Varför ljög du?
Jag var tvungen. Har du någonsin,
ett enda ögonblick, försökt förstå andras känslor?
Jag är inte sentimental, om du menar så.
Nej, men det spelar ingen roll.
Det enda viktiga är att mr Brandon gillade partyt.
Mr Brandon gav partyt. Mr Brandon hade en förtjusande kväll.
Men jag hade en hemsk kväll.
Fortsätt att dricka, så får du en ännu värre morgon.
Om jag får baksmälla, är den i alla fall min egen.
Phillip, jag har tänkt på en sak. Vi förtjänar semester när det här är över.
Vart skulle du vilja åka?
Givetvis bör vi återvända hit först i några dagar.
Annars kan det verka som...
Jag har bett till Gud om att vakna och finna att vi inte hade gjort det än.
Men varför?
Jag är livrädd, Brandon. Jag tror att vi åker fast.
Ingen risk. Det fanns väl, men inte nu längre. Vi är ju...
Är det ni, mrs Wilson?
Ja, jag behöver en nyckel för att komma in och städa i morgon bitti.
Om ni åker upp till farmen i kväll, vill säga.
Visst gör vi det.
Bra. Ni ser hängiga ut båda två. Tack.
Jag kunde också behöva lite vila.
Men jag vill ha er båda tillbaka utvilade, i toppskick.
- Ska bli. - Då går jag.
Ha så trevligt. Glöm inte att skriva.
Och uppför er ordentligt.
- Vem ringer du till? - Garaget.
Hallå? Det här är mr Brandon Shaw.
Vill ni köra fram min bil, tack? Ja, genast. Tack.
Bäst att dra för draperierna.
Vem är det? Brandon, vem är det?
Förmodligen garagekillen med bilnycklarna. Öppna.
Han kan inte ha hunnit hit.
Kanske mrs Wilson glömde något. Svara.
Kan vi inte låtsas att vi inte är hemma?
Med alla lampor på? Svara, Phillip.
Vem är det?
- Brandon, det är Rupert. - Vad?
Han vill komma upp. Han glömde cigarettetuiet, säger han.
- Han vill komma upp. - Låt honom komma.
Men han ljuger! Han vet! Han glömde inte...
- Tyst, och gå tillbaka till telefonen. - Jag vägrar.
- Gå tillbaka till telefonen. - Jag kan inte.
- Du måste! - Nej! Han vet!
Håll tyst!
Rupert? Kom upp bara.
Nej då. Han är bara lite på lyran.
Nej, men vi hittar det snart.
Visst.
Phillip, hör på mig.
Rupert är på väg upp, och du måste skärpa dig.
Phillip, hör du mig?
Ta en drink till om du måste,
men samla dig och håll mun.
Det är över på fem minuter.
Jag vet inte hur mycket Rupert vet, om något alls, men jag lovar
att han är härifrån om fem minuter.
Phillip, under de fem minuterna måste du skärpa dig.
- Brandon, Brandon... - Hör på,
jag tänker inte åka fast på grund av dig eller någon annan.
Ingen ska få stå i vägen för mig nu.
Brandon, den är väl inte laddad?
- Förlåt att jag besvärar. - Det är inget besvär. Kom in.
Jag visste att ni skulle åka ikväll, och jag ville inte vara utan mitt etui.
- Hej, Phillip. - Hej.
- Ursäkta om jag skrämde dig förut. - Det gjorde du inte.
Tyvärr är Phillip lite osällskaplig i kväll.
Jag tänkte att...
- Vet du var du la cigarettetuiet? - Nej, ingen aning.
Inte likt mig att glömma det, eller hur?
En psykoanalytiker skulle väl säga att jag inte alls glömde det.
Jag lämnade det omedvetet för att jag ville återvända hit.
Men varför skulle jag vilja det?
Ja, varför?
För vårt trevliga sällskap, eller en drink till.
Vilken bra idé. Kan jag få en färdknäpp?
Givetvis. En liten?
- Nej, en stor om det går för sig. - Självklart.
- Phillip, blanda en drink åt Rupert. - Få se nu.
Jag minns att jag hade etuiet
när jag var där borta.
Jag skulle just öppna kistan åt mrs Wilson när du kom, Brandon.
Och sen?
Jag tror att...
Jag undrar var det kan vara?
Titta, här är det, precis där jag la det.
Jag ber om ursäkt, mina herrar. Förlåt mig.
- Kan jag få den där drinken ändå? - Givetvis.
- Ni har inget emot det? - Nej. Varför skulle vi det?
- Tja, ni kanske är... - Vad?
Trötta. Säkert att det går bra?
Han sa ju att du ska få drinken.
- Tack. - Bry dig inte om Phillip.
Han har tyvärr druckit lite för mycket.
Tja, än sen? Det var ju ett party.
Så trevligt att sitta här med en god drink och trevligt sällskap.
Det gläder mig.
- Låt mig inte störa. - Störa vadå?
- Tja, ni har säkert saker att uträtta. - Vad menar du?
Packa, detaljer i sista minuten.
Ni kör väl upp till Connecticut i kväll, eller hur?
Ja, men vi har redan packat.
Jag förstår. Allt klart.
Allt utom en gäst, som ni måste bli av med.
Tja, jag ska gå,
så snart drinken är slut.
Det är ingen brådska, Rupert.
Tack. Jag stannar gärna en stund.
Jag kanske följer er ut.
Det är alltid trist att lämna ett party,
särskilt när kvällen har varit så ovanligt stimulerande
eller märklig som den här.
Vad menar du med "märklig"?
Sa jag "märklig", Brandon?
Du väljer ofta ord efter hur de låter snarare än vad de betyder.
Jag vet inte precis vad jag menade,
såvida jag inte tänkte på David.
- Vad var märkligt med David? - Att han aldrig kom.
Ni tror väl inte att något verkligen kan ha hänt honom?
- Vad skulle kunna hända? - Han kunde bli överkörd eller rånad.
- Mitt på ljusa dagen? - Just det. Det glömde jag.
Ja, det måste ha varit mitt på ljusa dagen när det hände.
När vad hände?
Vad som än hände David.
Inget, förmodligen.
Men ändå... Var kan han vara?
- Vad har du för teori? - Jag?
Jag övervägde Janets teori ett tag.
- Jag visste inte att hon hade en. - Jo, det vet du.
Jag råkade höra Janet.
Hon tror visst att du kidnappade David
eller hindrade honom från att komma på något sätt.
Janets pladder intresserar mig inte, men du intresserar mig alltid.
Tror du att jag kidnappade David?
Tja, den sortens hyss brukade tilltala dig i skolan
bara för upplevelsen, spänningen, faran.
Men visst vore det svårare att utföra nu, eller hur?
- Du skulle hitta ett sätt. - Hur då?
Anta att du var jag.
Hur skulle du skaffa David ur vägen?
Du är mycket bättre på sådant än jag.
Men vad skulle du göra i mitt ställe?
Tja, om jag ville röja David ur vägen,
skulle jag bjuda honom på en drink på klubben eller i en stillsam bar,
eller ännu bättre, bjuda honom hit.
- Då skulle ingen se oss tillsammans. - Bra. Och inga vittnen.
- Just det. - Och sedan?
Tja...
Låt mig tänka.
David skulle komma på utsatt tid,
jag skulle sakta gå ut i hallen och välkomna honom.
Säga hur pigg han såg ut och så vidare,
och ta hans hatt.
Jag skulle ta med honom in hit,
småprata för att få honom att slappna av,
förmodligen bjuda på en drink,
- och sedan skulle han sätta sig. - Ja?
Jag skulle försöka göra det trivsamt, förstår du.
Phillip skulle nog spela på flygeln.
Jag vill minnas att David var rätt stark.
Han måste nog slås medvetslös.
Så jag skulle sakta gå runt bakom fåtöljen och slå honom i huvudet med något.
Hans kropp skulle falla framåt, ner på golvet.
Var skulle du sedan lägga honom?
Tja...
Låt mig tänka.
Jag skulle be Phillip hjälpa mig bära honom ut ur rummet,
nedför köksuppgången, och sedan skulle vi lägga honom i bilen.
- Ni skulle bli sedda. - Vadå?
Du sa själv att om något hände,
måste det ha hänt mitt på ljusa dagen.
Just det. Det glömde jag.
Då måste jag hitta ett ställe att gömma kroppen tills det blir mörkt.
Ja, men var, Rupert?
Just det.
Just det, var?
- Katt och råtta! Katt och råtta! - Phillip!
Vem är katt och vem är råtta?
Nu räcker det.
- Sköt dig själv. - Nu räcker det, Phillip!
Sköt dig själv, sa jag!
Det angår ju faktiskt inte mig. Jag är inte hans vårdare.
Med tanke på hur han mår,
är det inte mycket mening med att du stannar, Rupert.
Såvida du inte kom tillbaka
för att hitta något annat än ditt cigarettetui?
Att ta reda på om ni verkligen röjde David ur vägen, menar du?
- Ja, just det. - Du är lika överspänd som Janet.
Jag tror inte ett ögonblick att du kidnappade David.
Jag medger att Janets idé fick mig att tänka,
men jag hade aldrig nämnt det
om det inte vore för att du verkar bära fruktan för upptäckt i fickan.
- Vadå? - Visst är det en pistol?
Det väckte min misstänksamhet mer än något annat.
Och för att säga som det är,
så skrämmer det mig en aning.
Förlåt mig, Rupert. Jag klandrar dig inte, men se här.
Du kan koppla av. Jag måste ta med den ut på landet.
Det har varit flera inbrott, och mor är lite nervös.
- Är du klar, Phillip? - Ja då.
Hörde du vad Rupert sa om pistolen?
Han trodde...
Märkligt hur man kan göra en höna av en fjäder, eller hur?
- Vi är alla likadana, eller hur, Phillip? - Ja.
Särskilt efter några drinkar. Hur smakar din, Rupert?
Jag ska nog gå nu.
Phillip, du mår mycket bättre när du kommer ut i friska luften.
Det är nog inte mycket trafik, så vi kör snabbt dit.
Det är en härlig kväll. Fint väder för en biltur.
Jag önskar nästan att jag kunde följa med. Det vore nog spännande.
Det är alltid spännande att köra på natten,
men att åka med dig och Phillip nu
kunde tillföra ett extra element av spänning.
Du har rätt, Phillip. Böckerna var klumpigt paketerade.
- Han har förstått! - Phillip!
Han vet. Han vet.
- Lugn, Phillip. Jag tar hand om den. - Han vet! Nej, det gör du inte.
Jag skjuter dig lika gärna som honom. Ännu hellre!
Det var det här du ville, va? Någon annan måste veta.
Någon annan måste se hur lysande du är, precis som i skolan.
Jag sa ju att han skulle komma på det. Men nej, du måste bjuda honom hit!
- Och nu är vi sålda! - Håll tyst!
Nej! Du fick mig att göra det, och jag hatar dig. Jag hatar oss båda!
Dumma, babblande fyllo!
- Jag beklagar, Rupert. - Det är ingen fara.
Om man verkligen vill döda, missar man inte på det avståndet.
Självklart ville han inte döda dig.
Han visste varken vad han gjorde eller vad han sa.
Jag ville inte att det skulle bli känt, men han har blivit alkoholist.
Brandon, gå dit bort, är du snäll.
Phillip är full.
Inte tar du väl hans fantasier på allvar?
Brandon.
Brandon, jag är trött.
Jag är lite rädd också, på sätt och vis. Men jag vill inte låtsas längre.
- Vad tänker du göra? - Jag gör det ogärna,
men jag ska titta i kistan.
- Är du galen? - Jag hoppas det, av hela mitt hjärta.
- Det här har inget med dig att göra. - Jag måste.
- Gör det inte! - Jag måste titta i kistan.
Okej! Titta då!
Jag hoppas att du gillar anblicken!
Nej. Nej!
Rupert...
Jag kunde inte tro att det var sant.
- Snälla Rupert. - Snälla vadå?
Hör på mig. Låt mig förklara.
- Tror du att du kan förklara det här? - Ja, för dig.
- För du kommer att förstå. - Förstå?
Kommer du i håg diskussionen vi hade förut med mr Kentley?
- Ja. - Minns du att vi sa:
"Underlägsna varelsers liv saknar betydelse"?
Minns du... Vi har alltid sagt, du och jag,
att moralbegreppen om gott och ont och rätt och fel
inte gäller för de intellektuellt överlägsna.
- Minns du det? - Ja, jag minns.
Det är precis det vi har gjort, Phillip och jag.
Han och jag levde ut vad du och jag har pratat om.
Jag visste att du skulle förstå. Du måste förstå.
Du måste.
Brandon.
Fram till det här ögonblicket
har världen och människorna i den
alltid tyckts mig dunkla och svårbegripliga.
Jag har försökt bringa reda i det med hjälp av logik och överlägset intellekt.
Och du har slängt mina ord tillbaka i ansiktet på mig, Brandon.
Du hade rätt till det. En man bör stå för sina ord.
Men du har gett mina ord en innebörd jag aldrig drömde om!
Du har försökt förvränga dem till en kall, logisk ursäkt för ditt vidriga mord!
Det har de aldrig varit.
Och du kan inte förvandla dem till det.
Det måste ha funnits något djupt inom dig ända från början,
som fick dig att göra något sådant.
Men det har alltid funnits något djupt inom mig som aldrig skulle låta mig göra det,
- och definitivt inte bli delaktig i det nu. - Vad menar du?
Jag menar att i kväll har du fått mig att skämmas för allt jag tänkt
om överlägsna och underlägsna varelser.
Men jag tackar dig för den skammen, för nu vet jag
att vi alla är enskilda mänskliga varelser,
med rätten att leva, verka och tänka som individer,
men med förpliktelser mot samhället vi lever i.
Hur kan du ta dig rätten att säga
att det finns ett fåtal överlägsna, och att du hör till dem?
Hur kan du ta dig rätten att besluta
att den där pojken var underlägsen och därför kunde tas av daga?
Tror du dig vara Gud, Brandon?
Tänkte du det, när du ströp honom?
Tänkte du det, när du serverade mat på hans gravplats?
Jag vet inte vad du tänkte eller vad du är,
men jag vet vad du har gjort.
Du har begått mord!
Du har strypt en medmänniska
som levde och älskade som du aldrig kunnat, och som aldrig får göra det mer.
- Vad tänker du göra? - Det är inte fråga om mig,
utan vad samhället tänker göra.
Jag vet inte vad det blir, men jag kan gissa.
Och jag kan hjälpa till. Ni kommer att dö, Brandon. Båda två!
Ni kommer att dö.
- Var det en pistol? - Ja, någon sköt tre skott.
Det måste vara här intill.
- Såg ni mynningsflamman? - Nej, vi trodde att det var på nästa gata.
Nej, jag såg tre mynningsflammor!
- Hörde du pistolen avfyras? - Ja, där uppifrån.
Någon sköt tre skott, eller hur?
Vi borde be någon ringa polisen.
- Hörde någon av er skotten? - Ja.
Ring brandkåren.
Får jag låna telefonen?
Här kommer en polisbil.
De kommer.